Les membres de l'Atlas Legacy Society sont attachés à notre mission et jouent un rôle majeur dans la promotion des principes d'autonomisation de l'objectivisme.
Vous pouvez aider les générations futures à découvrir les valeurs qui favorisent une société libre et prospère en faisant un don à The Atlas Society dans le cadre de vos plans successoraux.
Pour accroître votre impact philanthropique en faisant un don révocable, qui ne nécessite aucun engagement initial en espèces ou autres actifs, envisagez de faire un don successoral par le biais de votre testament, d'une fiducie vivante ou d'un autre compte bénéficiaire.
Faire un don à l'Atlas Society
Si vous avez déjà pris des dispositions pour inclure The Atlas Society dans votre testament ou votre planification successorale, devenez membre de l'Atlas Legacy Society dès aujourd'hui en remplissant ce formulaire.
Honorer votre intention est important pour nous et en partageant quelques détails sur votre engagement, vous nous permettez de bien comprendre vos intentions de don, afin que nous puissions honorer vos souhaits et nous aider à mieux planifier l'avenir de The Atlas Society.
Si vous avez des questions concernant les dons à The Atlas Society via l'un des véhicules répertoriés ci-dessous, veuillez envoyer un e-mail à notre équipe de développement à l'adresse legacysociety@atlassociety.org
L'Atlas Society est une organisation à but non lucratif 501 (c) 3. Notre numéro d'identification fiscale est le 13-3554791 et notre adresse postale est 22001 Northpark Drive, Ste 250 Kingwood, TX 77339
Vous trouverez ci-dessous un aperçu complet du langage standard pour les dons planifiés. Ce qui suit n'inclut pas TOUS les types de dons planifiés, mais les plus courants : l'Atlas Society peut accepter des cadeaux de toutes sortes.
Un don provenant de votre succession peut être ajouté à un nouveau testament ou, par codicille, à un document existant. Voici un exemple de langage de legs à partager avec votre avocat :
Je donne, je donne et je lègue (indiquer le montant, le pourcentage ou le reste de la succession) à The Atlas Society, numéro d'identification fiscale 13-3554791, 22001 Northpark Drive, Ste 250 Kingwood, TX 77339 pour les opérations générales ou (à des fins désignées par le donateur).
Bien que la plupart des legs soient financés en espèces, vous pouvez également choisir de faire un don successoral d'actions, de biens immobiliers ou personnels, d'options d'achat d'actions ou d'obligations d'épargne pour économiser de l'impôt.
Certains actifs sont soumis à l'impôt sur les successions et sur le revenu s'ils sont légués à des bénéficiaires non conjoints (enfants, petits-enfants, etc.). Pour réduire votre charge fiscale, envisagez de léguer des actifs tels que des actions ou des biens immobiliers à des membres de votre famille, et laissez les plans de retraite (401 000 dollars, IRA, etc.) et les rentes commerciales être transférés à des organisations caritatives, telles que The Atlas Society. Non seulement votre succession bénéficiera d'une déduction correspondant à la valeur de votre don, mais en tant qu'organisation à but non lucratif, The Atlas Society ne paie aucun impôt sur le revenu sur la distribution de plans de retraite ou de rentes commerciales qui lui sont versées. Vous pouvez également désigner The Atlas Society comme propriétaire irrévocable et bénéficiaire d'une police d'assurance inutile. Veuillez contacter l'administrateur ou le dépositaire de votre régime pour plus d'informations et pour obtenir les formulaires de modification des bénéficiaires appropriés.
L'argent est souvent l'actif le plus facile à utiliser pour faire un don caritatif pur et simple. Cependant, vous pouvez envisager d'utiliser d'autres actifs. Vous pouvez également désigner The Atlas Society comme bénéficiaire d'un fonds conseillé par les donateurs. Dans la plupart des cas, vous bénéficierez d'une déduction fiscale initiale ainsi que d'une évasion fiscale sur les plus-values pour les dons d'actifs appréciés.
En offrant un stock apprécié, The Atlas Society couvre les coûts liés au parrainage de conférences visant à rencontrer des jeunes en personne ou à envoyer des copies de nos publications à des dizaines de milliers d'étudiants par an.
Vous pouvez également faire un don à The Atlas Society à partir de votre compte de retraite individuel (IRA). C'est particulièrement pratique pour nos amis âgés de 72 ans ou plus et qui doivent effectuer un minimum de distributions. Afin de maximiser les avantages fiscaux, les fonds doivent être transférés directement de votre IRA à The Atlas Society par votre gestionnaire de placements ou votre dépositaire de compte. (Veuillez consulter votre conseiller fiscal ou financier si vous envisagez de transférer un IRA à des fins caritatives à The Atlas Society).
Cliquez ici pour plus d'informations concernant les dons via votre IRA.
Écoutez les membres de notre Legacy Society expliquer comment l'objectivisme a influencé leur vie et pourquoi vous devriez considérer The Atlas Society comme un investissement bénéfique dans l'avenir de notre pays.
בוב פול מוכר באופן נרחב כ"אבי תנועת ההפרטה" בארצות הברית ומחוצה לה. כמהנדס שהוכשר ב-MIT, הוא ייעץ למנהלים מקומיים ובינלאומיים בנושא רפורמת ההפרטה ומדיניות התחבורה.
התעניינותו בתחבורה החלה מוקדם, כשהוא נזכר במערך הרכבות של ליונל שתפס כמעט מחצית מחדר השינה הקטן שלו, ובימי ילדותו בבניית דגמי מטוסים וספינות מפלסטיק. עבודתו של אביו בחברת איסטרן איירליינס אפשרה למשפחה לצאת לטיסות תכופות בחינם בחזרה כאשר הטיסות היו יקרות מאוד. הטיסות עוררו עוד יותר את התעניינותו במדיניות הממשלה – למשל, תקנות שמנעו מאיסטרן לקבל את המסלול ממיאמי ללוס אנג'לס, ומנעו ממנו וממשפחתו לבקר בדיסנילנד שזה עתה נפתח.
בזמן שלמד הנדסה ב-MIT, הוא פיתח עניין בפילוסופיה פוליטית, החל מקורס חובה בשם "רעיונות וערכים מערביים מודרניים", שהכיר לו הוגים נאורים כמו דייוויד יום, ג'ון לוק, אדם סמית וג'ון סטיוארט מיל.
"הקורס הזה היה פריצת דרך... ובאמת הכנתי את דרכי לקריאת איין ראנד", סיפר לנו בוב. ההיכרות שלו עם ראנד התרחשה כאשר הצטרף לקבוצת "סטודנטים למען גולדווטר" של MIT, ושימש כמנהל ספרות ועבד עם מנהיג הקבוצה דיוויד נולאן (שלימים ייסד את המפלגה הליברטריאנית). עמיתיו, רובם ליברטריאנים בהשפעת ראנד, הגיבו בחוסר אמון כשנודע להם שהוא עדיין לא קרא את Atlas Shrugged, מחדל שהוא תיקן בחופשת הקיץ בביתו במיאמי.
"סחבתי את הספר בכריכה רכה על עבודת הקיץ שלי בחברת הטלפונים... וואו! זה נתן לי השראה לחלום על יום אחד לעבוד עם רעיונות ולהפוך את זה למדינה חופשית יותר".
לאחר סיום לימודיו, בעת שעבד בהנדסה בחברת סיקורסקי איירקראפט, הוא נתקל במגזין Reason הצעיר, והכיר את המייסד לני פרידלנדר. הוא כתב כתבת שער של Reason התומכת בהסרת הרגולציה של חברות תעופה שמשכה תשומת לב רצינית, ושיגרה את בוב לנתיב שמאוחר יותר יגיע לשיאו בעבודת ייעוץ מרכזית עם סוכנויות פדרליות וחברי קונגרס שמטרתה שינויים משמעותיים במדיניות התעופה האמריקאית.
בינתיים, לעומת זאת, סיבה נתקעה בהילוך נמוך. בוב וחבר חדש, החוקר האובייקטיביסטי טיבור מאצ'אן, שקיבל את הדוקטורט שלו בפילוסופיה באותה תקופה, רקמו תוכנית לקחת את המגזין לשלב הבא.
"אספנו את נשותינו... עורך דין ליברטריאני בשם מני קלאוזנר בלוס אנג'לס, והשותף שלי לשעבר לדירה ב-MIT, גייסו כמה אלפי (!) דולרים מחברים... ואיכשהו היה לנו מספיק מזל נאיבי שבנינו את תפוצת המגזין מ-400 ל-10,000 תוך 7 שנים".
למרות שקהל הקוראים טיפס, בוב הבין שהוא לא יכול להמשיך לעבוד כמעט במשרה מלאה כיועץ בזמן שהוא מוציא את המגזין כעבודה צדדית – זה חייב להפוך למיזם במשרה מלאה. וכך, עם קצת עזרה ממשקיעים, בוב ייסד את קרן Reason ב-1978 והיה לנשיאה במשך 22 שנה. מלבד הפיכתו של Reason למגזין לאומי רב השפעה, הקרן גם הזמינה ספרים והחלה בתוכניות מחקר מדיניות בהפרטה, בחירת בתי ספר ותחבורה – כל אלה היכו גלים.
ב-2001 פרש בוב מתפקידו כמנכ"ל (תוך שהוא מזכה את יורשו דיוויד נוט בכך שלקח את הקרן לבגרות מלאה), והפך למנהל מדיניות התחבורה של הקרן.
בנוסף לכתיבת אינספור מאמרים וניירות עמדה בנושא תחבורה והפרטה, ספריו של בוב כוללים את Cut Back City Hall, המצוטט לעתים קרובות כאבן דרך למאמצי ההפרטה של ממשל תאצ'ר בבריטניה; צוות חשיבה לחירות על סיפורה של קרן התבונה; וחשיבה מחדש על הכבישים המהירים של אמריקה, שחוקרת את ההיסטוריה של הכבישים המהירים שלנו, ואולי עתיד טוב יותר עבורם.
בוב הופיע בפרק האחרון של סדרת הוובינרים The Atlas Society Asking, שם הוא הרהר בתחבורה, באתגרים בשרשרת האספקה, בפוליטיזציה המצערת של מדיניות התשתיות בארה"ב ובהשראה האישית שהוא שואב מכתביהם של איין ראנד ורוברט היינליין.
הוא חבר ותיק ותומך של אגודת האטלס ואנו מתכבדים להיכלל במורשתו במשך למעלה משני עשורים!
מייסד אגודת אטלס, דיוויד קלי, הצהיר כי כאשר הוא "הקים את הארגון שלנו, היה חשוב למשימה שלנו ליצור קשר עם מנהיגים של צוותי חשיבה בולטים בשוק החופשי. בוב פול היה בראש הרשימה שלי. . . והייתי אסיר תודה על קבלת הפנים החמה שלו. הוא היה חשוב ל-TAS במובנים רבים: כתורם; כחבר יכולתי לפנות אליו לקבלת ייעוץ על תוכניות וכוח אדם; וכחבר בחבר הנאמנים שלנו (2006-2012)".
הוא ואשתו לו וילאדסן נהנים להשתתף באירועים של אגודת אטלס, כאשר לו לא חותכת ומעצבת תלבושות היסטוריות משלה כדי להשתתף באירועי שחזור מימי הביניים של האגודה לאנכרוניזם יצירתי.
בוב נהנה לשמור על קשר עם אגודת האטלס, במיוחד עם צירופם של שלושה חברי סגל חדשים בשנתיים האחרונות – "מרגש לראות את קאדר החוקרים הזה מחליט לחבור לאגודת האטלס", שיתף בוב לאחרונה.
בהתחשב בכך ש-Reason Foundation מבקשת לשנות את הדרך שבה אנשים חושבים על נושאים ולקדם מדיניות שמאפשרת ומעודדת אנשים פרטיים ומוסדות וולונטריים לפרוח, זו לא יכולה להיות מחמאה גדולה יותר שהמייסד השותף שלהם כלל אותנו בתוכניות העיזבון שלו.
פיטר האנט התחייב להשאיר מורשת לחברת האטלס כדי לוודא שהדורות הבאים יכירו את הרעיונות שהעשירו את חייו.
פיטר הוא אובייקטיביסט כל חייו ואיש רנסנס מודרני. בגיל 75, הוא יוצא לריצות של 8 מייל ויכול לעשות עד 50 שכיבות סמיכה בכל פעם. אם זה לא מספיק מרשים, בשנת 2015 הוא אובחן כחולה במחלת לב נדירה שהצריכה ניתוח שבמהלכו נאלצו רופאיו להסיר את ליבו, לגרד ממנו את שק קרום הלב ואז להחזיר אותו לחזהו. עם התאוששות זו ואחריה סרטן הערמונית, פיטר היה צריך לשנות את אורח חייו. הוא לקח על עצמו לבשל והיה אומר שהוא די טוב בזה.
פיטר נולד בלונדון, אנגליה, ועבר לקנדה בגיל עשרה חודשים, ובילה את כל חייו הבוגרים בעבודה בעסקי האנרגיה כמהנדס מכונות. כשעבודתו העבירה אותו לפנסילבניה, הוא היה נרגש מההזדמנות להיות אמריקאי. מאוחר יותר הוא עבר לדרום אפריקה בשליחות - ונזכר שלמד איך זה מרגיש להיות מיעוט.
ספר לנו עובדה משעשעת אחת על עצמך ועל אשתך.
אחד ההישגים המרתקים ביותר של פיטר הוא זכייתו במקום השני בתחרות טעימות יין ארצית בקנדה בשנות השמונים. הוא היה מתאמן בבית, אשתו הייתה שולפת בקבוקי יין ממרתף היין בן 1,400 הבקבוקים שלהם והוא היה מזהה את הענבים, את הארץ, את האזור ועוד. הוא ואשתו, ג'ויס (נשואה במשך 49 שנים), חזרו לאלברטה קנדה כדי שתוכל להגשים את עיסוק חייה - חקרו וכתבו ספר בן 430 עמודים בשם "משיכה גלובלית מקומית: הסיפור שלא סופר על חולות הנפט של אתבסקה, 1900-1930 ", אותו פרסמה ב-2012. בנוסף, פיטר ואשתו נוהגים במוסך מלא פורשה, ולא רק למכולת אלא גם על מסלול המרוצים.
פיטר מעריך שאגודת האטלס מעודדת את חבריה לחשוב בעצמם. הגישה הלא-דוגמטית שלנו ללמד את הדור הבא על אובייקטיביזם היא משהו שהוא התחייב לתמוך בו במשך שנים רבות ואגודת האטלס אסירת תודה על תמיכתו.
הייתי בת 12 וגרתי ליד תל אביב כשקראתי לראשונה את "ראש המזרקה " בעברית. מלבד המצוינות הכללית של הספר, החשיפה שלי לרעיון של חברה אינדיבידואלית הייתה השפעה גדולה.
בשנות העשרה שלי קראתי על פילוסופים ועל עקרונותיהם, ונמשכתי אליהם, בתורם, אך לא הצלחתי להעריך אותם באופן ביקורתי.
בגיל 14 קראתי את " אטלס מושך בכתפיים " (שוב בעברית, עם הכותרת " מרד הענקים"). ההשפעה העיקרית עלי הייתה רעיון הצדק ברכוש פרטי. באותה תקופה נשלטה ישראל למחצה על ידי התרבות הסוציאליסטית. בדיון בצופי הבנים מצאתי את עצמי מגן על העשירים היצרניים מפני הנזקקים. אתם יכולים לתאר לעצמכם שזו הייתה התנגשות גדולה.
כשהייתי בת 18, הייתי אומרת ששני רעיונות היו משכנעים בחשיבותם עבורי. "שים את הכסף שלך היכן שהפה שלך נמצא" – שלב את המילים והמעשים שלך, ו"תהיה רציונלי" – אל תקבל את המיסטיקה, תדחה את האמונה בדת ותחשוב בעצמך. עדיין לא הייתה לי פילוסופיה מקיפה, וגם לא הייתי מודע לכך שאני זקוק לה.
בשנות השבעים הבנתי שאני זקוק לפילוסופיה מקיפה, ועם רעיונותיו של ראנד שהגיעו לשיאם עם המבוא לאפיסטמולוגיה אובייקטיביסטית, רכשתי אחת.
הייתי מנוי לפרסומים ולניוזלטר של איין ראנד. בערך באותה תקופה התחלתי לעבוד בחברת התעופה הישראלית, ולנסוע לארצות הברית לעתים קרובות. אחד השיאים היה כשעבדתי בשביתה כללית של 5,000 עובדים.
רדפתי אחר אובייקטיביזם והתמזל מזלי לראות את איין ראנד בפורום פורד הול, לאחר שנסעתי 22 שעות מישראל, בקושי נכנסתי בזמן.
הייתי מתוסכל מהתרבות האלטרואיסטית, הסוציאליסטית והסטטיסטית בישראל וקיוויתי למצוא תרבות טובה יותר באמריקה. אשתי ואני עברנו לשם בשנת 1980, היא הפכה למורה מונטסורי ולי למהנדסת תוכנה.
שם יצרתי קשר עם מספר קבוצות דיון – השתתפתי בפגישות והרצאות חודשיות. התמזל מזלי לפגוש ואף להתיידד עם הטובים ביותר בחברה האמריקאית. הוגים, ממציאים, סופרים ומפיקים.
אבל ב-1991, הקהילה האובייקטיביסטית שלי הרגישה את ההדים של "הפיצול", כשהחברים הרגישו שהם נאלצים לקחת צד.
עם זאת, מבחינתי, "לא היה ספק שדיוויד קלי דבק באמת
לפילוסופיה של איין ראנד, היו מחשבות משלו, [והייתה] מלאת יושרה..."
הלכתי לראות את דיוויד מרצה קומץ פעמים בבית הספר ג'פרסון (פעם הבאתי את בתי בת ה -7 חודשים!) אז כשנודע לי מרוברט הסן שקלי חושב להקים ארגון פילוסופי, התקשרתי אליו והצעתי את תמיכתי. כשדיוויד הכריז על הקמת אגודת האטלס (אז, המכון ללימודים אובייקטיביסטיים), התרגשתי – ומאז אני תומך.
בסופו של דבר חזרתי לארץ, וכיום אני מתגורר בעיר המדברית הדרומית להבים. אבל הפכתי לאמריקאי בשנות ה-90.
אני בפנסיה עכשיו, ולא פעיל פוליטית כמו שהייתי פעם – אם כי אני ממשיך לעקוב אחר התרבות והפוליטיקה האמריקאית. אני כל הזמן עסוקה בקריאה ובקשר עם הנכדים שלי שקוראים להם ד'אנקוניה וראגנאר. נראה שאהבה לאיין ראנד פועלת במשפחה.
*** ***
גם כשהתגורר מעבר לים, חנניה מגלה שאגודת האטלס מצטיינת בשמירה על קשר עם חבריה ובמתן חומרים מתחשבים. אלו הן רק חלק מהסיבות הרבות לכך שהוא כלל בנדיבות את אגודת אטלס בצוואתו ובעיזבונו. הוא תמיד מרגיש שהמלומדים שלנו קוראים תיגר על הידע שלו בפילוסופיה.
אגודת האטלס כל כך אסירת תודה לחנניה על תמיכתו ארוכת השנים ורצונו להמשיך ולערב צעירים ברעיונותיה של איין ראנד במשך עשרות שנים קדימה.
כילד, סטיב חונך להיות נעים, ולעולם לא לפגוע ברגשותיהם של אנשים. אבל ההתמקדות הזו באנשים אחרים הותירה אותו בתחושת חרדה ודיכאון עד כדי הטלת ספק בסיבת החיים שלו - דיכאון שהפך למחשבות אובדניות. רק לאחר שקרא את " ראש המזרקה" בגיל 19, גילה סטיב את האומץ לבטא את עצמו ולהטיל ספק בכל דבר - לא משנה מה יהיו ההשלכות.
להוט ללמוד עוד על אובייקטיביזם, הוא עבר לניו יורק והשתתף באופן קבוע בהרצאות במכון נתנאל ברנדן.
עם זאת, ככל שהשנים התקדמו, הוא הרגיש שהתנועה האובייקטיביסטית הופכת מבודדת ודוגמטית מדי. ואז, ב-1990 דיוויד קלי שלח לו מכתב שבו הוא ניסח בדיוק את מה שסטיב הרגיש, הוא חשב "בטח אני לא היחיד שמתנגש עם זה, מישהו שיכול להודות שאין להם את כל התשובות כל הזמן. קיבלתי תחושה חמה מיד כשקראתי אותו ושמחתי לשמוע שמישהו הולך להקים את הארגון הזה".
סטיב תרם את תרומתו הראשונה בינואר 1991 והתחייב בנדיבות להשאיר מורשת לאגודת האטלס ולהמשיך את תמיכתו עוד שנים רבות.
"הייתי רוצה לראות את אגודת האטלס פורחת, היא מציעה נקודות מבט נדיבות ורציונליות. כל הדברים שאתה צריך אם אתה בן 19. אני אוהב את מה שאתה עושה עם רומנים גרפיים ואת כל מה שאתה עושה כדי להגיע לצעירים".
העובדה שגדל בבית דתי פירושה שג'ון למד להיות כלי ריק – ההפך הגמור ממימוש עצמי. אפילו בגיל צעיר מאוד, הוא מצא את עצמו חושב, "זו חבורה של מחיאות כפיים!"
הוא ביקש מאביו ללמד אותו פילוסופיה, שבה הוא נפגש עם "לא" תקיף.
זה התחיל דיכאון של 7 שנים עם שתייה כבדה ומסיבות. ג'ון הרגיש אבוד. לא בטוח לאן לפנות, הוא מצא את עצמו בחזרה בכנסייה.
לילה אחד בלימוד התנ"ך, הוא פגש אדם שהפגין ביטחון, כריזמה ועשה תצפיות מבריקות שאף אחד אחר לא עשה – יוחנן שאל אותו איך הוא מסוגל להשיג חוכמה כזו. התשובה? "קראתי את איין ראנד."
ג'ון היה בן 20 במותו.
ההיכרות הראשונה שלו עם ספרותו של ראנד הייתה קפיטליזם: האידיאל הלא ידוע, וספרי עיון אחרים. כשקרא סוף סוף את אטלס משך בכתפיו, נאומו של גאלט חשמל אותו. הוא תפס את שלושת הערכים החיוניים לחיים – תבונה, מטרה, הערכה עצמית, ושבע המעלות שראנד אמר שערכים אלה דורשים – ג'ון פתר: "ככה אני הולך לחיות את חיי!"
זו הייתה נקודת מפנה.
במהלך שנות העשרים לחייו, ג'ון הקפיד להתעורר שעתיים מוקדם יותר כדי לפנות זמן לקריאה עד שישיג את השליטה שהוא הרגיש שהוא צריך לראות את עצמו כאובייקטיביסט.
למרות שסיים את לימודיו בקולג' והייתה לו קריירה מכובדת כרואה חשבון, הוא עדיין לא מצא את האושר שהניח שיבוא בעקבותיו. הוא הבין, דרך קריאותיו, שאושר הוא מצב תודעה הדורש התמקדות בהשגת ערכים אינטליגנטיים.
"איין ראנד לימדה אותי איך לשלוט בהערכה העצמית, והערכה עצמית היא אושר", אמר לנו ג'ון.
הוא אפילו זוקף לזכותו את האובייקטיביזם בכך שעזר לו לנצח במאבקו בלוקמיה בגיל 52.
ג'ון היה מעורב בחוגים אובייקטיביסטיים ובחוגים אובייקטיביסטיים במשך שנים, ולאחרונה החל להצטרף לתוכניות הווירטואליות של אגודת אטלס בסתיו 2021. ומכיוון שהוא מרגיש "בבית" באגודת האטלס ונהנה מההזדמנויות הרבות לדון עם המלומדים שלנו, הוא החליט בנדיבות לכלול את אגודת האטלס בצוואתו ובתוכניות העיזבון שלו.
הוא הדגיש שלא רק המומחיות שהוא מוצא באגודת האטלס היא שהרוויחה את המחויבות שלו – זו הגישה. "הצוות והסגל שלך גורמים לי להרגיש רצוי וחשוב. זה עושה הבדל גדול. אני מרגיש שאתם ידידותיים. ואני אוהב את זה".
ג'ו פארקס דפדף בכריכות נייר בחנות ספרים בקונטיקט כשהניח את עיניו על ראש המזרקה. ההחלטה להרים אותו שינתה את חייו – והוא המשיך לקרוא אותו שבע פעמים...
"זו הייתה חוויה נפלאה לקרוא על מישהו שנאבק בעולם דרך העיצובים שלו באדריכלות", הוא סיפר לנו.
פלאש קדימה לסן פרנסיסקו בשנות ה-60, שם ג'ו נתקל בקלטות של לאונרד פיקוף. לאחר שהקשיב לקלאסיקות של פיקוף ולמד כל מה שיכול היה על הפילוסופיה של ראנד, הוא ראה את עצמו עד מהרה חסיד של אובייקטיביזם.
זמן קצר לאחר מכן, ג'ו יצא לדייט עיוור בכרמל, קליפורניה – הזן לויס. הם פגעו בו מיד, (ארוחת ערב וריקודים), ועשו חיים משותפים באזור המפרץ. אבל לג'ו הייתה בקשה אחת ללואיס לפני שהם התחתנו: קרא את איין ראנד! הוא נתן לה את We the Living כדי להתחיל, ולפני שהיא ידעה את זה היא קראה את אטלס משכה בכתפיה.
השניים שגשגו במשך עשרות שנים בלב קהילה אובייקטיביסטית איתנה; זיכרונות נעימים כוללים אירוח ברביקיו שנתי של יום העצמאות עבור מעריצים אחרים של ראנד. לויס נזכרת בהמוני אנשים שהופיעו שנה אחר שנה, ושהיא חילקה סוודרים וסווטשירטים כשהפרשה הייתה נמשכת תמיד אל תוך הלילה.
ג'ו ולויס, המתגוררים כיום בנבאדה, מקוננים על כך שהם כמעט ולא פוגשים יותר אובייקטיביסטים. למרות שהם ראו פעם מכונית עם המדבקה "מיהו ג'ון גאלט?" על הגב.
"אבל לא ראינו מי נוהג, אז זה היה הסוף של זה", לויס העירה בתבונה.
אחת הסיבות שהם מוצאים מקלט בחברת אטלס בימינו היא בזכות המלומדים שלנו – מכתב טרצ'ינסקי הוא עלון תדיר בבית משפחת פארקס, והם מעריצים עצומים של ריצ'רד סלסמן.
ג'ו הוצג לראשונה בפני סלסמן בכנס אובייקטיביסטי באגם טאהו; סלסמן הוקם על הבמה למונולוג של פרנק סינטרה עם כורסה, שולחן צד ובקבוק ויסקי!
"נתנו לו תשואה עומדת... מה שהוצאתי ממנו בסוף היה [זה היה] אינדיבידואליסט אחד שמשבח אחר", סיפר ג'ו, וציין זאת כאחת ההופעות הזכורות ביותר שראה אי פעם.
המכתב האחרון של דיוויד קלי הוא זה שחתם את העסקה להוסיף את אגודת האטלס לתוכניות העיזבון שלהם - זה גרם להם לחשוב מחדש על הפרידה בין קלי ל-ARI, לראות את איין ראנד כאדם יוצא דופן, גם אם לא מושלם, תוך שהוא לא מבלבל את רעיונותיה עם האדם.
הם גם מהדהדים את תפיסת האובייקטיביזם הפתוח של קלי, ואת הגיוון בנקודות המבט שהוא מעודד.
אגודת האטלס כל כך אסירת תודה לג'ו ולויס על מחויבותם לעבודה שלנו, שלא הייתה אפשרית ללא עזרה כמו שלהם.
סטיב זביג'יאן מאמין שאגודת האטלס ממוקמת כארגון האחד והיחיד עם היכולת ליצור שינוי בחברה שלנו על ידי עידוד אנשים לאמץ אובייקטיביזם כדרך הנכונה לחיות.
סטיב תמיד היה מגן הקפיטליזם, ובגיל צעיר יצא "להרוויח הרבה כסף". במהלך תקופתו בג'נרל מוטורס, היו לו ויכוחים נמרצים על שווקים חופשיים עם חבריו לאיגוד. חבר הציע לו לקרוא את "קפיטליזם: האידיאל הלא ידוע " - שבסופו של דבר שינה את חייו.
לאחר היכרותו עם האובייקטיביזם, הוא בילה שנים בעבודה כדי לשחרר את עצמו פסיכולוגית מן האשמה והפחד שעוררה הדוגמה הקתולית של שנות ילדותו. הוא גם החל להתרעם על הדוגמטיות שמצא בחוגים אובייקטיביסטיים מסוימים, וכשגילה את האמת והסובלנות של דייוויד קלי, הוא מצא שזה "פשוט הגיוני", ושאגודת האטלס "היא המקום הטוב ביותר להיות בו".
מה האובייקטיביזם לימד אותך?
בזמן שעבד בתעשיית הרכב, סטיב קנה דונם של אדמה בווילובי הילס, אוהיו, שהייתה מכוסה במברשת ועצים והוא החל לבנות - מהיסוד ועד הנגריה הסופית. כיום הוא נהנה מההישג הקשה של עבודתו היצרנית.
ההיבט היצירתי של בניית בית נתן לו הערכה מחודשת לתפיסתה של איין ראנד את האסתטיקה והוא מרגיש שהמניפסט הרומנטי עזר לו ללמוד להעריך וליהנות מאמנות. הוא גם מעריך את הגישה האמנותית של אגודת האטלס - מרומנים גרפיים ועד סרטוני אנימציה - כדי לערב צעירים ברעיונותיה של איין ראנד. בגלל הגישה הזו, והקהילה שהוא נהנה ממנה באגודת האטלס, סטיב התחייב בנדיבות לתמוך בעבודה היצירתית שלנו במשך שנים רבות.
כמי שגדלה במשפחה רוסית מסורתית בעיירה קטנה בצפון מערב האוקיינוס השקט, נדמה היה לי שאין לי ברירה אלא למלא את התבנית שנוצרה עבורי על ידי הוריי וקהילתי. להתאים את עצמי לדעות שגדלתי איתן, לקבל תואר טכני גנרי באוניברסיטה, ולבלות את שארית חיי בעבודה של 9-5, ואחריה פרישה.
למרות שאין שום דבר רע באורח החיים הזה, תמיד ידעתי שזה לא מה שאני רוצה לעשות עם הכישורים והכישרונות הטבעיים שלי. אחרי שקראתי את Atlas Shrugged בדצמבר 2018, מיד טרפתי את שאר התוכן של איין ראנד, והרגשתי שינוי פרדיגמה מסיבי קורה. הקריאה באטלס משכה בכתפיה ונתנה לחיי תחושה של מטרה שלא הייתה לי קודם. זמן קצר לאחר מכן, בפברואר 2019, התפטרתי מעבודתי ומהתואר השני, ופתחתי עסק משלי, בגיל 21.
עד כמה שהייתי מרוצה מהספרות ומאורח החיים החדשים שלי, הרגשתי בודדה מאוד -- לא היה לי עם מי לדבר על פילוסופיה, קפיטליזם, החשיבות של חיים פרודוקטיביים ומכוונים היטב, המרדף אחר אושר אישי. אחרי שבועות של חיפושים אחר מישהו לדבר איתו ולחלוק איתו את נקודת המבט שלי, נתקלתי בסרטון שהזכיר את אגודת האטלס ומיד התעניינתי. לאחר שיצרתי קשר עם מישהו בצוות, רק כעבור חודשים עליתי על הטיסה הראשונה שלי ופניתי לדטרויט כדי להתנדב ולפגוש את אגודת אטלס.
ההתנדבות של אגודת אטלס כללה השתתפות באחת מהשתלטויות האינסטגרם האורחות שלהם, שם עניתי על שאלות של העוקבים שלהם בכל הקשור לאמנות, אדריכלות ויזמות. לעתים קרובות אני גם משתתף בפגישות האינטלקטואלים של אטלס עם סטיבן היקס ובדיונים במועדון הספרים.
החברים שיצרתי דרך התוכניות האלה מעודדים את המטרות השאפתניות שלי - כמו בעלות על מטוס פרטי לפני גיל 30. החברים האלה מאמינים באותו דבר שאני עושה: המטרה המוסרית של חיי היא השגת האושר שלי. באמצעות אגודת אטלס, רכשתי רשת בינלאומית של חברים, שכל אחד מהם שאפתן ומרשים להפליא. אני לא יכול להיות חבר של מישהו שאני לא מעריץ - ואני מעריץ מאוד את כל מי שפגשתי דרך אגודת האטלס.
לאחר שפתחתי עסק נוסף, אפילו הפכתי לתורם לאגודת אטלס, השתתפתי במספר אירועים, והצטרפתי למספר קבוצות פנימיות בחברה, כגון האינטלקטואלים של אטלס. והכי חשוב, יצרתי סדרה של חברים לכל החיים - צעירים בשנות ה-20 לחייהם בעלי מוטיבציה לרדוף אחרי החלומות שלהם, לעמוד מול השחיתות המוסרית ששוררת במערכת החינוך, לקדם את האמונה שהמטרה המוסרית של אדם היא השגת האושר שלו. חברויות אלה לא היו מתרחשות ללא אגודת אטלס, ותמיד אהיה אסיר תודה לארגון -- ולתורמים שלו -- שניתנה לי ההזדמנות למצוא מנטורים, וצעירים בעלי דעות דומות.
אני מקווה שההסברה של אגודת אטלס - והמימון - יוכלו להתרחב שנה אחר שנה, ולהגיע ליותר צעירים כמוני. תודה לחברים ולתורמים הנוכחיים על תמיכתכם. אתם משנים חיים!
העובדה שנולדתי בוונצואלה - וחייתי 21 שנים בחברה הקולקטיביסטית ביותר במערב כיום - עוררה בי עניין ללמוד לא רק על חלופות פוליטיות, אלא גם פילוסופיות לרעיונות הנוראיים האלה.
בגיל 18, כשחקרתי כל הזמן אינטלקטואלים שונים המוקדשים לקידום חירויות הפרט, נתקלתי באיין ראנד דרך סרטון. מאותו רגע ראשון, היא השפיעה עלי מאוד, במיוחד עם ההגנה המוסרית שלה על אינדיבידואליזם וקפיטליזם. היום היא מייצגת את ההשפעה האינטלקטואלית הגדולה ביותר שלי.
בארץ הולדתי ונצואלה, נתתי לעצמי את המשימה האישית לקדם את רעיונות האובייקטיביזם, מונע על ידי השאיפה לשנות את ארצי. נסעתי למדינות ואוניברסיטאות שונות והצגתי נאומים ושיחות על איין ראנד ואובייקטיביזם. לקיחת סיכונים מכל הסוגים -- עד כדי כך הרעיונות האלה היו חשובים לי.
לפני שנתיים גורשתי מבית הספר לרפואה בגלל האקטיביזם הפוליטי שלי, הואשמתי בהיותי טרוריסט ונאלצתי לעזוב את ארצי כדי להציל את חיי. יצאתי לגלות בארצות הברית של אמריקה. לקח לי זמן קצר להבין שהרעיונות השולטים בוונצואלה מקודמים על ידי פוליטיקאים ואינטלקטואלים רבים כאן באמריקה, "ארץ החופשיים".
כמה חודשים אחרי שהגעתי לארץ הזאת, הייתה לי האינטראקציה הראשונה שלי עם אגודת האטלס. צפיתי בעבר בעבודתם הנפלאה ברשתות החברתיות. עם זאת, באותו יום ניגשתי לדוכן שבו נכחו ג'ניפר גרוסמן ואנה קוגלר בוועידת פעולה לסטודנטים של TPUSA. הם היו אדיבים אלי להפליא, הורידו את המידע האישי שלי ומאוחר יותר יצרו איתי קשר לגבי הפעילויות השונות שיש לארגון להציע. טרפתי את מדריך הכיס לאובייקטיביזם, את מדריך הכיס לפוסטמודרניזם ואת שני הרומנים הגרפיים.
בקצת יותר משנה של מעורבות באגודת האטלס, הצלחתי ליצור סרטונים למדיה החברתית שלהם, להשתתף בפעילויות מקוונות, להצטרף למועדון הספרים שלהם, להשתתף בגאלה השנתית שלהם, ואני יודע שיש הרבה דברים מרגשים לבוא. אני נרגש במיוחד מההסברה באמריקה הלטינית, ומהפרסומים, הסרטונים וערוצי המדיה החברתית החדשים בשפה הספרדית שהם השיקו.
המעלה הרלוונטית ביותר של חברת האטלס היא שהם הפכו את האובייקטיביזם לרעיון אטרקטיבי, מעניין ומעשי ביותר עבור צעירים. וזה חשוב במיוחד בתקופה שבה נראה כי הטוטליטריות והקולקטיביזם שולטים במוחם של רבים מבני דור המילניום ודור ה-Z.
אגודת האטלס עזרה לי מאוד מבחינה אינטלקטואלית, אבל היא גם הניעה אותי בכך שהקיפה אותי בצעירים מדהימים שמעוררים בי השראה להמשיך במאמציי להפיץ את רעיונותיה של איין ראנד.
תודה על תמיכתך באגודת האטלס, שבכל יום תמשיך להביא את רעיונות האנוכיות הרציונלית והקפיטליזם לקהל צעיר. כל עוד ארגונים כאלה קיימים, יש הרבה תקווה.
אם הייתם מבקשים ממני להשתמש במילה אחת כדי לתאר את אגודת האטלס, הייתי אומר חסר פחד. בין אם מדובר בסרטוני Draw My Life, שמירה על נוכחות חזקה במדיה החברתית ומערכות יחסים עם שותפים חיוניים במרחב החירות, או אירוח אירועים רבי השפעה בקמפוסים של מכללות.
אגודת האטלס מרחיקה לכת ככל האפשר כדי לחלוק את חייה ורעיונותיה של איין ראנד עם צעירים רבים ככל האפשר. ארגון משגשג ושאפתני המחויב למטרה זו חיוני לחברה ולפוליטיקה שלנו, במיוחד עכשיו.
התורמים של אגודת אטלס הבטיחו בנדיבות את נוכחותי בכל ארבעת אירועי הגאלה של אגודת האטלס, ובמקביל תרמו תרומה משמעותית לספרייה האישית שלי שתכלול עותקים של "מכנסיים שחורים קטנים ונמתחים" מאת צ'יפ וילסון, " העתיד מהיר יותר ממה שאתה חושב" מאת פיטר דיאמנדיס, "הרפובליקה של אפלטון" ו"איין ראנד והעולם שהיא יצרה" מאת אן סי הלר.
שלא לדבר על כך, אגודת האטלס שימשה כפורום לפגוש כל כך הרבה אנשים שקיבלו השראה, מוטיבציה ורומם מעבודתה של איין ראנד ומ"הרצון להשיג". למרבה המזל, רבים מהאנשים האלה גדלו להיות חברים, עמיתים, וכל מה שביניהם.
ההיכרות הראשונה שלי עם אגודת האטלס הייתה כשפגשתי את ג'ניפר גרוסמן בוושינגטון, בקיץ שלפני שנת הלימודים האחרונה שלי בתיכון. השיחה שלנו כללה את השורשים המשפחתיים המשותפים שלנו בלואיזיאנה, את ההחלטה האמיצה של המשפחות שלנו לעזוב להזדמנויות טובות יותר, ואיך גילינו את איין ראנד ואת ההשפעה שהייתה לה על חיינו. לא ידעתי שזו תהיה פגישה שתשנה את חיי.
ג'ניפר ובהרחבה, אגודת האטלס, העניקו יותר הזדמנויות ממה שיכולתי לספור. אגודת האטלס עזרה להגשים את התשוקה שלי לנסיעות בכך שאפשרה לי לשמש כפנים של הארגון בכנסים בערים ברחבי המדינה, כמו קליבלנד, לאס וגאס, ניו יורק, לוס אנג'לס, וושינגטון הבירה ואתונה, ג'ורג'יה. כל אחד מהכנסים הללו שימש כהזדמנויות חינוכיות עם פאנלים מרגשים ומרתקים, חומרים חינוכיים, הרצאות מרתקות וספרים.
ולבסוף, אגודת האטלס נתנה לי את ההזדמנות ליצור קשרים מקצועיים וחברויות רבות תוך חידוד מיומנויות נטוורקינג ודיבור מול קהל חיוניות. למעשה, לעתים קרובות התבדחתי עם ג'ניפר שיותר שיעורים הגיעו מהרצאות במפגש של האמריקאים למען רפורמת המס ביום רביעי מטעם אגודת אטלס מאשר מקורסי התקשורת שלי ברמת הקולג'. ראוי לציין ששני הכישורים הללו פתחו אינספור דלתות, לכלול הזדמנויות מקצועיות בניו יורק טיימס וב-Reason.
תודה רבה לארגון זה ולתורמים התומכים בו.
במאי האחרון ראיתי שאגודת האטלס פרסמה בעמוד האינסטגרם שלהם שהם מגייסים תרומות ביום שלישי של נתינה. לאחר שעשיתי שימוש רב בתוכן המדיה החברתית שלהם, ופרסמתי מחדש את הממים והציטוטים שלהם מאיין ראנד לעתים קרובות בעמוד האינסטגרם של דארטמות' ליברטריאנים, חשבתי שזה רק מתאים לי לספק ערך תמורת ערך. להפתעתי, אנה קוגלר, מנהלת הפיתוח, פנתה אליי כדי לעדכן אותי בתוכניות הסטודנטים של אגודת אטלס, בקבוצות הספרים ובדרכים אחרות להיות מעורבות. מבודדת בבית שסיימתי את תקופת האביב הווירטואלית שלי בדארטמות', התרגשתי ליצור קשר עם קבוצה של אנשים שחלקו את האמונה שלי בממשל מוגבל, זכויות פרט וקפיטליזם.
מלבד מציאת קבוצה של בני שיח מרתקים שאיתם ניתן לדון ברומנים מעניינים כמו " המקרה נגד הסוציאליזם " מאת ראנד פול, " מכנסיים נמתחים שחורים קטנים " מאת צ'יפ וילסון ו" העתיד מהיר יותר ממה שאתה חושב " מאת פיטר דיאמנדיס, גיליתי קבוצה של חברים תומכים ומוכשרים ש"מונעים על ידי הרצון להשיג, לא מתוך רצון לנצח אחרים". הודות לנדיבותם של התורמים שלהם, יכולתי לראות את החברים האלה שלי באופן אישי באירוע הגאלה של אגודת אטלס 2020 במאליבו - למרות הגורם המבלבל של צווי סגר רודניים.
באירוע הגאלה היה לי העונג ליצור קשרים עם הרבה אנשים תומכי חירות כמו ניק גילספי ודיוויד קלי. יכולתי גם להציג את עצמי בפני ד"ר אדוארד סטרינגהם, נשיא המכון האמריקאי למחקר כלכלי, שנמצא בחזית המאבק בפחד ממגפות ובמדיניות הממשלתית האוטוריטרית שבאה בעקבותיו. ד"ר סטרינגהם התרשם מאוד מכך שלקחתי יוזמה לסחוב מעטפות עם קורות החיים שלי בהן ולעתים קרובות מרבה לספר לעמיתינו ב-AIER עם הסיפור. היה לי העונג המוחלט לעבוד כמתמחה במחקר וכתיבה בתשלום עבור מובילי דעה כמו ג'פרי טאקר ופיל מגנס מאז ינואר, ואני אסיר תודה לאין שיעור לאגודת אטלס על שהציגה אותי בפני ד"ר סטרינגהם.
מלבד ההזדמנויות לקידום הקריירה, אני אסיר תודה לאגודת אטלס על שנתנה לי השראה להתעמק ביצירותיו של ראנד שתמיד דחיתי בגלל אורכן. אני גאה לומר שסיימתי לקרוא ולבאר את Atlas Shrugged בדצמבר 2020 ומאז קראתי את Anthem ואני קורא את The Fountainhead בהווה. עבודות אלה, כמו גם מאמריה של איין ראנד העוסקים בפילוסופיה שלה על אובייקטיביזם, היו טרנספורמטיביים בשינוי גישתי לעולם לגישה של אגואיזם נדיב ורציונלי. לשם כך, אני רוצה לחלוק את הציטוט האהוב עלי מ-Anthem שמנסח את נקודת המבט הזו בצורה יפה: "רציתי לדעת את המשמעות של הדברים. אני המשמעות. רציתי למצוא צו להיות. אני לא צריך שום צו להיות, ושום מילה של סנקציה על ההוויה שלי. אני הצו והסנקציה".
את איין ראנד פגשתי לראשונה בתיכון. החל מ-Anthem, הובלתי בהדרגה למסע אינטלקטואלי שהוביל אותי לאמץ את הפילוסופיה שלה על אינדיבידואליזם, חופש וקפיטליזם. למרות שאני פחות פעיל פוליטית היום ממה שהייתי בשנות הקולג' שלי ובתחילת שנות העשרים, מצאתי את עצמי בוחן מחדש ומאמץ מחדש את האובייקטיביזם בשנתיים האחרונות, במיוחד את הדגש שלו שהאמת וההיגיון קיימים בעולמנו.
אנו חיים בתקופה שבה קולקטיביזם - המיוצג על ידי אידיאולוגיה של צדק חברתי, הצטלבויות, פוליטיקת זהויות, תיאוריה ביקורתית ופוסטמודרניזם - השתלט על קמפוסים אוניברסיטאיים רבים ומתפשט למקומות עבודה, לחברות מקצועיות, וכעת למיינסטרים של החיים האמריקאים.
החוקר הבכיר של אגודת אטלס, סטיבן היקס, לדעתי, עשה יותר מכל אדם אחר כדי לזהות את האיום של הפוסטמודרניזם - שורש האי-ליברליזם האנטי-מערבי שאנו רואים מתפרץ בחברה שלנו כיום. למרות שמו, הפוסטמודרניזם הוא בסופו של דבר רגרסיבי ויחזיר אותנו לרעיונות הכושלים של העבר.
רעיונותיה של איין ראנד, כלומר אינדיבידואליזם ותבונה אוניברסלית, הם התרופה הפילוסופית האולטימטיבית לשמאל הפוסטמודרניסטי ולמטען הנלווה אליו של רלטיביזם ופוליטיקת זהויות סכום אפס.
בכל האינטראקציות שלי עם אגודת האטלס - הכוללת את המלגה המאירה של פרופסור היקס, המנהיגות מעוררת ההשראה של ג'ניפר גרוסמן, טוב לבה של אנה קוגלר והאומץ המדהים של פעילי החופש בוונצואלה - מצאתי קהילה אמיתית של חברים ובני משפחה שנחושים ויהפכו את העולם הזה לחופשי יותר.
אנו נמצאים בקרב של רעיונות שיקבעו את גורל החירות האנושית בימי חיינו.
N'hésitez pas à contacter notre équipe de développement à l'adresse legacysociety@atlassociety.org pour toute question concernant l'adhésion à The Atlas Legacy Society.
Veuillez prendre un moment pour remplir ce formulaire afin que nous puissions honorer votre engagement et, si vous le souhaitez, vous mettre en avant sur cette page